![]() |
Horčičné zrnko |
"Keď ho sejú do zeme, je najmenšie zo všetkých semien na zemi, ale keď sa zaseje, vzíde, prerastie všetky byliny a vyháňa veľké konáre, takže v jeho tôni môžu hniezdiť nebeské vtáky." (Mk4,31-32) |
---|
|
Svoje detstvo a mladosť som prežil v období komunizmu. Viacerí naši najbližší priatelia boli vo väzení, chodievali k nám domov kňazi, ktorí boli v päťdesiatych rokoch aj viac ako desať rokov zavretí za velezradu, rozprávali nám svoje príbehy a dávali nám strojopisom na preklepovom papieri písané pamäti a spomienky. Častokrát sme potom my chodili na návštevu k nim, mnohí z nás sme boli sledovaní a niektorí neboli pripustení k štúdiu. Onedlho po zamatovej revolúcii som sa ocitol v jednom francúzskom meste posadený v kresle a katolícki intelektuáli navôkol sa pýtali, aké to bolo za komunistov. Na ich tváre sa nepamätám, vybavujem si však ich moderné saká a decentné kravaty. Jeden z tých mužov si ma zrazu vzal za rameno a priateľsky mi povedal: „...il faut leur pardonner – je treba im odpustiť“. Druhý sa vecne pridal: „Áno, je nutné im odpustiť“. O niekoľko rokov neskôr som sa opäť dostal do francúzsky hovoriacej krajiny, tentokrát na štúdiá. V bruselskom dome nás bývalo sedem študentov piatich národností. Mojím najbližším priateľom sa stal Dorcy Rugamba z Rwandy. Po obede, keď sa servírovalo ovocie, si vždy brával pre neho exotické jablko, ja som zasa dal prednosť banánu. Rozumeli sme si spolu. Dorcy ako jediný z nás neštudoval teológiu, ale farmáciu. Do Belgicka prišiel s vlnou utečencov v roku 1995, rok po masakri v rodnej krajine. Každoročne cestujem so svojimi študentmi do Osvienčimu. Uvedomujem si, že ani my nikdy nebudeme schopní plne pochopiť, prečo Židia nechcú veci okolo holokaustu jednoducho uzavrieť a nechať tak, odpustiť, podať si ruky a nepripomínať si viac strašiakov minulosti. Pre nich to nie je tak jednoduché – hovoria, keď ich chceme priateľskou pažou objať okolo ramien. Snažím sa – a pomáha mi to, keď večer pred spaním namaľujem rukou do vzduchu kríž a požehnám všetkým, ktorí sa proti mne v ten deň nejako previnili. Neznamená to, že na previnenie zabudnem. Kdesi hlboko v duši ostáva stále zaznamenané. Ale získavam od Boha pokoj. Pokoj aspoň pre seba, ktorému nikto v živote nijako výrazne neublížil. (zdroj: Marek Orko Vácha, Neumělcům života, strana 157-162, upravené)
|
|